Politisk ugerevy
Svaret ingen efterspurgte
Frygten for en ny EU-folkeafstemning har ført til et Europol-kompromis, som ingen partier er tilfredse med. Men de andres nederlag er tilsyneladende blevet vigtigere end egne sejre.
![](https://wp.foljeton.dk/wp-content/uploads/2016/12/20160929-183138-A-1000x665we.jpg)
PLUS-historie. Det kan koste dansk medlemskab af Europol, at DF ikke vil stå ved en garanti, partiet gav op til folkeafstemningen 3. december, lyder kritikken fra flere sider. (se Ritzau historie 291758) EU-afstemning om retsforbehold. Den 3. december 2015 skal danskerne stemme om, hvorvidt det nuværende retsforbehold skal omdannes til en tilvalgsordning.. (Foto: Bo Amstrup/Scanpix 2016)
Hvis svaret er: ”Danmark får fortsat mulighed for at udstationere danske politifolk, også kaldet forbindelsesofficerer, hos Europol” – hvad var så egentlig spørgsmålet? Jo, for præcis 373 dage siden var alle stemmeberettigede danskere til EU-folkeafstemning med det kryptiske ikke-spørgsmål på stemmesedlen: ”Forslag til Lov om omdannelse af retsforbeholdet til en tilvalgsordning”.
Efter det klare nej for et år siden – med 53,1% bag afvisningen – har VLAK-regeringen nu her i ugens løb fremlagt det længe ventede kompromis, som de har fået forhandlet hjem med EU-kommissionen om en fortsat tilknytning til det fælleseuropæiske politisamarbejde. Og dermed tyder alt på, at en ny folkeafstemning er undgået, hvilket også har været statsminister Lars Løkke Rasmussens førsteprioritet.
Retsforbeholdet bliver imidlertid ikke omdannet til en tilvalgsordning. Ej heller det modsatte: Danmark er nemlig heller ikke på vej ud af det fælles politisamarbejde. Til gengæld er alle parter højlydt utilfredse med løsningen. Ja- og nej-fløjene er kun enige om én ting i fortolkningen: Den nye Europol-aftale er sølle, midlertidig og ‘de andres’ skyld.
Normalt vil alle forligspartier ellers forsøge at fremhæve de små og få elementer, som de hver især er tilfredse med, hvis da ikke ligefrem glade for. Men sådan fungerer det tydeligvis ikke i EU-debatten, hvor skræmmekampagner udgør grundtonen. Enhver ansats til EU-debat er valgkamp, og i denne både symbolsk følelsesladede og teknisk komplicerede diskussion har begge fløje udvist en årelang hang til at hænge modparten ud som løgnagtige og uvederhæftige.
Når indholdet tilmed åbner op for et stort og diffust fortolkningsrum, står vi nu i den besynderlige situation, at ugens nye svar på ikke-spørgsmålet fra stemmesedlen sidste december kan splittes op i mindst fire forskellige versioner, som vel at mærke alle har noget på sig. Svaret, som ingen har spurgt efter, kan således opdeles i fire fragmenter: 1) Ja-siden har tabt, 2) Ja-siden har vundet, 3) Nej-siden har tabt, og 4) Nej-siden har vundet.
![11301145-s-kampagne](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2016/12/11301145-s-kampagne-1024x1024.jpeg)
Derfor tabte ja-siden
Ingen satsede mere skingert forud for folkeafstemningen 3. december 2015 end Socialdemokratiet. Ifølge kampagnemagerne hos det gamle arbejderparti var det selve muligheden for at kunne retsforfølge børnemishandlere, der stod på spil. Ganske enkelt. Og derfor måtte ethvert moralsk menneske stemme ja. Ellers ville de klamme kældermennesker begynde at vælte over grænserne.
I kæmpe reklameannoncer over hele landet blev afstemningsspørgsmålet forenklet til et ja eller et nej til effektiv bekæmpelse af pædofili. Men som de fleste nogenlunde velforvarede debattører pointerede allerede dengang, så handlede afstemningen rent teknisk om at ophæve retsforbeholdet og erstatte det med en tilvalgsordning, og i øvrigt ville den koordinerede kamp mod pædofile netværk fortsætte, uanset hvad danskerne stemte.
I dag er der næppe nogen, som for alvor vil hævde, at den nye Europol-aftales ordlyd om, at ”forbindelsesofficererne sikrer en smidig informationsudveksling mellem dansk politi, Europol og andre landes forbindelsesofficerer” vil forhindre optrævling af pædofile netværk. Heldigvis vil dansk politi i praksis have de præcis samme muligheder som nu for at hente informationer i andre landes databaser. I modsætning til f.eks. Norge skal Danmark ”ikke angive konkret formål og begrundelse i forbindelse med anmodning om oplysninger fra Europol”.
Flere af hovedpåstandene fra ja-siden var altså forkerte, hvis ikke ligefrem løgnagtige. Derfor kan man godt konkludere, at ja-siden har tabt: Deres argumenter var falske. Hverdagen vil fortsætte rundt om på landets politistationer. Døgnet rundt vil en dansk-talende person kunne søge frit i Europols oplysninger.
Den første konklusion om, at ja-siden tabte, kan derfor strammes yderligere: De politikere – med socialdemokraterne i spidsen – der forsøgte at forvandle afstemningen til et spørgsmål om pædofili, har bidraget yderligere til at undergrave tilliden til de største ja-partier. De spillede på frygten og tabte æren. Ja-siden står således tilbage med en ramponeret troværdighed og vil fremover få endnu sværere ved at overbevise tvivlerne, når de råber: ”Ulven kommer!” For ulven kom ikke. Heller ikke denne gang.
![kronborg](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2016/12/kronborg.jpeg)
Derfor vandt ja-siden
For alle praktiske formål er det nu lykkedes at lande en operationel løsning, der både viser værdien af et fortsat europæisk samarbejde og giver politifolk de fornødne værktøjer mod grænseoverskridende kriminalitet.
Selv om de fleste EU-fageksperter skråsikkert påstod, at det ville blive umuligt at forhandle en gangbar aftale på plads inden tidsfristen omkring årsskiftet, har embedsmændene i Udenrigsministeriet udvist netop den form for diplomatisk professionalisme, som situationen krævede: EU-systemet i almindelighed og Danmarks rolle som medlemsland i særdeleshed har igen vist sig både robust og fleksibel.
Nøjagtig som det lykkedes efter nej’et i 1992, har de juridiske jonglører evnet at skære ord og paragraffer til, så Danmark nu kan fortsætte med at nyde fordelene ved at være med i et globalt imperium som en småstat i udkanten af Europa. Og ligesom de fire forbehold i Edinburgh-aftalen fra 1993 ikke for alvor kom til at påvirke udviklingen i resten af EU-samarbejdet, men kun begrænsede dansk deltagelse, får det danske nej i 2015 heller ingen større betydning: Det overstatslige retssamarbejde i EU bliver hverken påvirket eller bremset af Danmark, og ja-partierne kan således siges at have et tabt et slag, men ikke den større krig om Danmarks placering i den europæiske union.
Skønt den oprindelige tilvalgsordning ville have koblet Danmark endnu tættere på en myriade af andre samarbejdsområder, har de danske embedsmænd opnået en løsning, som set fra politiets side er langt bedre end hvad f.eks. nordmændene har udenfor. Danmark kan derfor ikke siges at være blevet skubbet længere væk fra kontinentet, og den politiske tendens i Folketinget bevæger sig tilmed også i retning af ja-siden: Siden folkeafstemningen er det daværende nej-parti, Liberal Alliance, konverteret, og partilederen Anders Samuelsen tilslutter sig nu Venstres politik om at bringe Danmark ind i kernen af EU.
![skaermbillede-2015-11-12-kl_-10_09_00](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2016/12/Skærmbillede-2015-11-12-kl_-10_09_00.png)
Derfor tabte nej-siden
Under valgkampen i november sidste år lød det igen og igen, at Danmark selv kunne vælge at få en parallelaftale, hvis vi altså stemte nej. Påstanden var, at det ville være både teknisk og diplomatisk muligt at tilslutte sig retssamarbejdet på de nøje udvalgte områder, som man fra dansk side havde lyst til at være med i. På egne vilkår, tilmed. I dag står det imidlertid klart, at særligt Dansk Folkepartis formand Kristian Thulesen Dahl overdrev de danske muligheder efter et nej. Formelt set, i hvert fald.
Realpolitikkens verden har vist, at Danmark ikke har kunnet tilkæmpe sig en egentlig parallelaftale og i øvrigt også kun har opnået observatørstatus i Europols bestyrelse. Men dét vil dog næppe skabe folkelig opstandelse. Det egentlige nederlag for nej-siden gemmer sig også længere nede mellem linjerne, helt uden for aftaleteksten. Ifølge statsministeren er det et krav fra EU-kommissionens side, at Danmark nu skal tilslutte sig Schengen-grænsesamarbejdet, som det kendes i dag, og dét kan mildest talt blive mere end vanskeligt for Dansk Folkeparti – som nu også har udbedt sig betænkningstid her henover weekenden.
Hvad der på overfladen kan virke som en indrømmelse til nej-siden, er nede i detaljerne mere spegede. Hvis Dansk Folkeparti ender med at acceptere den nye Europol-aftale – som altså til forveksling minder om, hvad der blev stillet vælgerne i udsigt, specifikt i forhold til politiefterforskning – vil det største EU-protestparti også ad bagvejen være nødt til at acceptere det grænsesamarbejde, som Kristian Thulesen Dahl ellers har tordnet imod i årevis. Denne Schengen-klausul er snedig fra EU-kommissionens side, ja, næsten en form for fælde. Og måske netop derfor også for snedig?
Hvis Dansk Folkeparti ender med at acceptere Europol-aftalen, vil Kristian Thulesen Dahl & co. reelt også afskrive sig muligheden for at kræve yderligere danske særregler om grænsekontrol. Alternativt kan Dansk Folkeparti sige nej til hele den nye pakke og dermed risikere at stå tilbage som et kontrært protestparti, der stadig virker, som om de er fanget i en trodsalder, og aldrig kan stilles tilfreds. Og sandsynligvis vil der alligevel være bredt flertal for aftalen, så uanset hvad Dansk Folkeparti vælger at gøre her fra, tyder intet på, at dét vil føre til mindre EU.
![facebook-2](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2016/12/Facebook-2.png)
Derfor vandt nej-siden
For de rigtige EU-nørder handlede folkeafstemningen kun i ringe grad om dansk deltagelse i Europol-samarbejdet. Juridisk set var det reelle spørgsmål om det gamle retsforbehold skulle erstattes med en såkaldt tilvalgsordning. Og her var – og er – der langt mere på spil end politiets muligheder for simple søgninger i diverse forbryderalbum. En tilvalgsordning vil nemlig betyde, at Danmark dels og i første omgang ville have tilsluttet sig 22 ud af i alt 32 retsakter om alt fra cyberkriminalitet og falskmønteri til menneskehandel og civilretslige spørgsmål såsom skilsmisseforhold, og dels og i anden omgang ville have givet Folketingets Europa-udvalg beføjelser til at kunne tilslutte Danmark til nye retsakter uden nye folkeafstemninger.
Det sidste er vigtigt: Suverænitetsafgivelser ville fremover kunne stemmes igennem Folketinget uden det i Grundloven krævede 2/3-flertal. Ved et simpelt flertal, som ja-partierne mere end har i dag, ville Danmark altså kunne gå med i det overstatslige EU-retssamarbejde. Men netop kun ved hjælp af den tilvalgsordning, som nu er blevet skrinlagt. Nej-partierne har således opnået en afgørende og substantiel sejr, nemlig at bevare deres nuværende veto mod suverænitetsafgivelse.
I et demokratisk perspektiv er beføjelserne til at lade Danmark træde ind i et udvidet, overstatsligt samarbejde nu blevet bevaret i Folketinget. Og ja-partierne er samtidig blevet advaret effektivt om ikke igen at sende et lovforslag til folkeafstemning, der rummer så mange uafklarede spørgsmål og spekulative faldgruber. Nej-siden fik cementeret det gamle slogan: Hvis du er i tvivl, så stem nej! Når og hvis der udskrives en EU-folkeafstemning næste gang, vil nej-siden have styrket sin troværdighed i den nu endnu mere slidstærke påstand om, at der kan findes en bedre løsning.
Hvad sker der nu?
Statsminister Lars Løkke Rasmussen har i torsdags orienteret alle partilederne i Folketinget, og der skal sættes turbo på, hvis formalia skal nå at komme på plads. Tidsplanen er stram. Allerede 1. maj 2017 vil Danmark formelt ryge ud af Europol, da det her overgår til at være et overstatsligt samarbejde, og inden da skal de danske partier altså først blive enige, så VLAK-regeringen kan gå videre til EU’s ministerråd, der skal godkende den endelige aftale. Men de politisk-juridiske spidsfindigheder stopper ikke her, for også Europa-parlamentet har krav på at blive hørt, sågar i to omgange.
Efter de gældende regler kan hver høringsrunde tage op til tre måneder, og formalistisk betragtet er Danmark derfor allerede for sent ude. Men mon ikke det går? EU-topfolkene har væsentligt større bekymringer at tumle med i forhold til Storbritannien. Så meget desto mere vil yderligere forsinkelser på hjemmefronten også svække den danske regering. Den kommende uge bliver derfor afgørende: Er Dansk Folkeparti for alvor parat til smide grus i maskineriet, eller er også Kristian Thulesen Dahl ved at blive pragmatiker?