Nyhedsanalysen
Er Trump en mafiaboss?
Trump og hans nærmeste familie står til at tjene milliarder på præsidentposten. Storpolitiske aftaler med USA er nemlig pludselig blevet viklet tæt sammen med kommercielle aftaler med Trump-koncernen.
![](https://wp.foljeton.dk/wp-content/uploads/2017/07/nup_140274_0027-e1439825431443.jpeg)
Inspirationen kommer ikke kun fra fiktionen og grandiose mafiafilm som f.eks. Francis Ford Coppolas mesterværk Godfather, selv om 71-årige Donald J. Trump – selvfølgelig – har denne ultimative gangsterfortælling med på listen over sine yndlingsfilm. Inspirationen kommer også fra virkelighedens underverden.
USA’s præsident – der i dag har regeret i nøjagtig seks måneder – har flere gange lavet lyssky forretninger med rigtige mafiabosser. I forbindelse med casino-eventyret i Atlantic City i New Jersey, som endte i kommerciel fiasko, lavede Donald Trump således handler med de lokale gangster-konger Anthony ‘Fat Tony’ Salerno og Paul Castellano. Blandingen af beton og Black Jack er mafiaens territorium, og derfor har Trump været nødt til først at efterleve og senere selv udleve gangsterattituderne.
Bøllemetoder har aldrig været fremmede for business-manden Trump. Han har tjent gode penge på alt fra afpresning over korruption til bestikkelse. De fleste havde dog forventet, at politikeren Trump og i særdeleshed præsident Trump ville opføre sig anderledes. At embedet ville lægge en dæmper på den lovløse brutalitet. Men nej. Og atter nej. Trump har snarere udnyttet sine erfaringer fra mafiamiljøet i New Jersey til at lancere en ny raison d’état, altså en ny statsræson baseret på rocker–agtige æresbegreber.
Attituden blev afdækket åbent for den undrende offentlighed, da den nu fyrede FBI-chef James Comey afgav vidneforklaring i Senatet om sine personlige møder med præsident Trump. Under fire øjne havde ‘The Donald’ sagt til chefen for det føderale politi: ”I need loyalty, I expect loyalty”. Ikke professionalisme eller faglig integritet, men alene personlig loyalitet over for præsidenten.
![](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2017/07/comey-02.png)
Kravet var troskab og betingelsesløs lydighed over for personen Donald J. Trump. Og da James Comey ikke kunne eller ville love dét, betingelsesløst, men kun tilbød ‘ærlig loyalitet’, blev han fyret. Udstødt og skandaliseret. FBI-chefen blev ofret som et spektakulært symbol på, hvad der sker med de af præsidentens mænd, som ikke efterlever det gamle æreskodeks kaldet ‘Omertà’.
I den italienske mafia forventes betingelsesløs loyalitet over for chefen, og derfor også total tavshed om forretningsforhold. ‘Omertà’ defineres også på følgende vis: ”Enhver, der appellerer til loven, er enten et fjols eller en kujon. Den, der ikke kan klare sig selv uden politibeskyttelse, er begge.” Sådan kunne det tyde på, at Trump tænker, når han fnyser af juridisk formalisme og offentligt ringeagter modstandere, som klynger sig til domstolsafgørelser.
Attituden er ikke kun skuespil. Selv efter han er tiltrådt som præsident har Donald J. Trump nemlig fortsat med nogle af sine mest kontroversielle bygge- og forretningsprojekter i lande, der tilmed ligger højt på listen over korruptionsplagede regeringer, f.eks. Aserbadjan, Panama og Arabiske Emirater. Donald Trump har ikke engang dæmpet sine business-aktiviteter i fremmede, ikke-demokratiske og ofte direkte anti-vestlige lande, efter han blev præsidentkandidat. Tværtimod har han registreret en stribe nye firmaer i f.eks. Saudi-Arabien. Siden august 2015, og altså da han havde annonceret sit kandidatur, har han oprettet firmaer med navne som f.eks. THC Jeddah Hotel og DT Jeddah Technical Services i Saudi-Arabien.
Golf-staterne er én af de regioner, hvor Trump-dynastiet ser ud til at ville intensivere forretningerne, mens Donald J. Trump er i Det Hvide Hus. Så sent som nytårsaften roste den nu meget snarlige præsident en af partnerne i Dubai, Hussain Sajwani – til et arrangement på hans eget luksusresort Mar-a-Lago i Florida, hvor det i øvrigt havde været muligt at købe dyre billetter til at fejre årsskiftet sammen med Trump himself. Sammen med Hussain Sajwani har han bl.a. fået opført Trump International Golf Club, Trump Spa and Wellness Center og Trump Private Mansions and Villas. Som han sagde i sin nytårstale: ”Hussain og hele hans familie – de skønneste mennesker – er her fra Dubai i aften. De oplever det her, og de elsker det.”
Direktøren for Office of Government Ethics, Walter M. Shaub, er sjældent bramfri i sin kritik af ikke bare potentielle, men stærkt sandsynlige interessekonflikter: ”Hans sønner kører stadig forretningen, og naturligvis ved han, hvad han selv ejer. Hans egen advokat har sagt, at han ikke kan ‘slette’ kendskabet til, at han ejer Trump Tower. Det samme gælder for de andre forretningsområder. Ideen om at begrænse den direkte kommunikation mellem ham og sønnerne er helt utilstrækkelig.”
På overfladen er det nu sønnerne, som styrer forretningsimperiet. Men adskillelsen mellem faderen og drengene er så tynd, at folk snart ikke ved om de skal grine eller græde. Komikerne i USA vælger at lave satire.
Siden det blev afsløret, at sønnen Donald J. Trump Jr. efter alt at dømme stod for forbindelserne til den russiske efterretningstjeneste under valgkampen, er ganske morsomme paralleller mellem ham og sønnen Fredo Corleone fra Godfather blevet udfoldet. Den håbløse lillebror, der forsøger at opføre sig hårdt som en gangster, men hver eneste gang ender med at fremstå som en sølle parodi. Den mest kyniske joke lyder: Hele familien Trump er Fredo’er.
![](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2017/07/1tKMVE83cyrsP4oQuVtqZSQ.jpeg)
![](http://redaktion.press.dk/wp-content/uploads/2017/07/Screen-Shot-2017-01-26-at-16.54.56.png)
Trump som opportunist
Her følger et uddrag fra min politiske portrætbog Den Store Joker, som udkom i 2016 på Gyldendal. Passagen handler om afsættet for Donald J. Trumps forretningsimperium – og hans evne til at sminke facaderne med bling-bling og glamour: Super-købmanden, der blev politiker.
Tilbage i 1980’erne var vidunderdrengen Donald Trump det ultimative guldflipper. I New York Times’ første portræt i 1976 præsenteres Trump som byens nye præmieplayboy: »Han er høj, slank og blond, med blændende hvide tænder, og han ligner Robert Redford. Han kører rundt i en sølvfarvet Cadillac med chauffør og initialerne, DJT, på nummerpladerne. Han dater elegante modeller, kommer i de mest eksklusive klubber, er kun 30 år gammel og vurderer sin formue til ‘mere end $200 millioner’«.
Donald John Trump blev født til rigdom i 1946 som søn af en skotsk mor, Mary Anne MacLeod, og en tysk-amerikansk far, ejendomsentreprenøren Frederick Christ Trump. Han voksede op i Jamaica Estates i Queens, New York, sammen med sine fire søskende, Fred Jr., Robert, Elizabeth og Maryanne, i en beskyttet, hvid overklasseverden. Queens var dengang opsplittet mellem velhaver- og arbejderkvarterer. I de mere nøjsomme områder byggede farens firma, Elizabeth Trump & Son., lejligheder til middelklassefamilier og soldater, der netop var vendt hjem fra Anden Verdenskrig.
Efterkrigsgenerationen var børnerig, et sandt babyboom, der krævede flere rum. Plads manglede familien Trump bestemt ikke selv. De boede i en toetagers palælignende villa med fire hvide, græske søjler over indgangsdøren. I dag skal man ikke gå langt fra kvarteret for at finde caribiske immigrant-kiosker, halalslagtere og arbejdende fattige, der må have flere job, men dengang var Jamaica Estates ifølge Trump selv en »familievenlig oase«.
Forfatteren Gwenda Blair fremhæver en skelsættende begivenhed i biografien ’Donald Trump’:
»På en regnfuld dag i november 1964 fulgte han med sin far til åbningsceremonien for Verrazano-Narrows-broen, som forbinder Staten Island med Brooklyn (…) Donald bemærkede, at broens arkitekt, den 85-årige schweiziske indvandrer Othmar Hermann Ammann, sad alene og ignoreret: ’Dér indså jeg noget, jeg aldrig har glemt’, fortalte den unge entreprenør in spe til en journalist mange år senere: ’Jeg vil ikke være nogens luder«.
Faren Fred Trump var kendt for at malke byggeprojekterne maksimalt. Han tilpassede lejlighederne nøje efter budgetterne og udviste kreativt forretningstalent, ligesom sin egen far, Donald J. Trumps farfar, den tyske immigrant Friedrich Trumpf – som tog navneforandring fra Drumpf og blandt andet drev sexbordel i ’Arctic Restaurant and Hotel’ i Bennett Lake i det nordlige Canada og senere i Whitehorse, Yukon.
Fingerspidsfornemmelserne for forretning har Donald Trump ikke fra fremmede. På samme måde som flere af Donald Trumps fem børn i dag følger i hans fodspor, var han selv lærling hos sin far: »Det vigtigste jeg har lært, har jeg lært af min far,« skriver Trump i ‘Art of the Deal’ og videre: »Jeg lærte, at hver en penny tæller, for inden længe er dine pennies blevet til dollars«.
En såkaldt ’selfmade man’ er Trump ikke. Han fik skubbet sin karriere mere end godt i gang med først et job i farens byggefirma og dernæst et større millionlån, allerede mens han var bachelorstuderende på Wharton School of Business i Philadelphia. Herfra er hans turbulente forretningsliv gået op og ned som i en rutsjebanetur og har passeret forbi både imposante skyskraber-byggerier, smukke kvinder, skilsmisser og bankerot-balancerende krak. Kursen har været mere præget af farfaren Drumpfs frivole forretningsstil end af farens mere jordnære brunsten-på-brunsten-byggeri.
Den første erhvervelse på Manhattan var en option på at bygge på Penn Central’s baneterræn langs Hudson-floden, mens det første konkrete og store byggeprojekt – som han satte i gang som blot 31-årig – kom til at definere hans karakteristiske ’nouveau riche’-stil med spejlglas og guld: Netop som The Commodore Hotel var ved at gå i betalingsstandsning, købte Donald Trump i 1977 den enorme konstruktion ved togstationen Grand Central på det centrale Manhattan. Alt andet end den store, neoklassiske festsal blev revet ned, og murstensbygningen fra 1919 blev beklædt med glas og omdøbt til ’Grand Hyatt New York’ og blev fra åbningen i 1980 en øjeblikkelig succes. Trump fik vendt en lokal fiaskospiral til en ny opdrift, der ændrede hele kvarteret.
I ‘Art of the Deal’ forklarer han kræmmerlogikken bag projektet: »Det nok mest misforståede koncept i ejendomshandel er, at nøglen til succes skulle være beliggenhed, beliggenhed og beliggenhed. Almindeligvis er det noget, der kun siges af folk, der ikke aner, hvad de taler om. For man behøver ikke nødvendigvis den bedste beliggenhed. Man har i stedet brug for den bedste handel. Ligesom man kan geare en investering, kan man også forbedre en placering, gennem markedsføring og psykologi«.
Trumps forretningsstrategi er at købe i randområder, som endnu ikke har høje kvadratmeterpriser, og dernæst fokusere kræfterne på at skabe massiv medieinteresse, så investeringen mangedobles ved hjælp af markedskræfternes magi.
Det er den nye oplevelsesøkonomi: Markedsføringen er vigtigere end produktet. Indpakningen er det mest værdifulde.
Det opsigtsvækkende ved Donald Trump er, at han ikke engang forsøger at skjule sine fiduser. I selvbiografien ‘Art of the Deal’ lægger han kortene åbent frem: »Hemmeligheden bag min markedsføring er bravado. Jeg spiller på folks fantasier. Folk tænker ikke altid stort af sig selv, men de bliver vildt begejstrede for dem, der gør. Derfor skader en lille overdrivelse aldrig. Folk vil gerne tro på, at noget er det største, det bedste og det mest spektakulære. Jeg kalder det sandfærdig overdrivelse«.
Retfærdigvis blev disse ord formuleret, før Trump stillede op som præsidentkandidat, og kan derfor ikke ses direkte som et politisk manifest. I forbindelse med udgivelsen af ’Art of the Deal’ i 1987 indrykkede Trump dog samtidig helsidesannoncer i en stribe aviser, og her antydede han for første gang sine præsidentdrømme:
»Der er ikke noget i vejen med USA’s sikkerhedspolitik, som lidt mere rygrad ikke kan kurere,« hed det i annonceteksten, som fortsatte i en tone, som i dag virker velkendt: »Verden griner af amerikanske politikere, når vi forsvarer skibe, som vi ikke ejer, transporterer olie, vi ikke behøver, til allierede, som ikke selv hjælper til«.
Drømmen om Det Hvide Hus har rumsteret længe, og Trumps troløse købmandskab har vist sig at kunne veksles til politisk opportunisme. For i virkelighedens verden er det snarere reglen end undtagelsen, at politikere taler vælgerne efter munden og flikflakker med skiftende holdninger og løftebrud. Trumps tre mest markante holdningsskift er imidlertid sket i debatter, der normalt definerer politikere i USA.
Det er ikke småting, han har ændret holdning til: Trump var højlydt tilhænger af abort, før han var imod. Trump støttede et føderalt forbud mod automatiske angrebsvåben, før han var imod. Og Trump var tilhænger af Irak-krigen i 2003, før han var imod og under valgkampen begyndte at kalde invasionen for »en stor fed fejl«.
Selv om de fleste politikere ændrer holdninger i løbet af deres karriere, skiller Trump sig ud på to fronter: Han har dels uofficiel rekord i zigzag og er dels påfaldende ærlig om sin uærlighed. Ingen kandidater har skiftet holdning mere, og ingen er så åbne om det. Dét er en enestående position.
Forfatteren og journalisten Maria Konnikova, som skriver regelmæssigt for magasinet The New Yorker og udkom med bogen ‘The Confidence Game’ i 2015, ser en lang række ligheder mellem taskenspilleren som figur og Trump som præsidentkandidat: »Taskenspillere adskiller sig fra almindelige løgnere ved at være målrettede i deres smiger. Taskenspillere ved, at den bedste måde at opnå deres begærede mål på er at fortælle folk, hvad de gerne vil høre, frem for sandheden. Den hurtigste vej til at vinde folks tillid er at sælge en vision for verden, som de drømmer om,« skriver Maria Konnikova og retter spotlyset direkte mod ’The Donald’:
»Hvis Trump er en taskenspiller, er han kun interesseret i politik som et middel til at nå andre mål. Han ville ikke tro på sine egne synspunkter, i stedet ville han se disse synspunkter som bekvemme værktøjer til at opnå, hvad han virkeligt begærer. Hvis han rent faktisk mente, hvad han sagde, ville det være et tilfælde. Taskenspiller er ikke oprigtige, de er opportunister. Trump – som taskenspiller – vil opgive politik i netop det øjeblik, hvor det ikke længere tjente hans mål, for straks at bevæge sig videre til noget nyt, der kan give opmærksomhed og beundring«.