![](https://wp.foljeton.dk/wp-content/uploads/2019/06/20190613-093607-L-1920x1251we.jpg)
(ARKIV) Conservative Party leadership candidate Boris Johnson gestures as he talks during the launch of his campaign in London, Britain June 12, 2019. Den britiske opposition taber afstemning, der ville give parlamentet mulighed for at blokere, at briterne forlader EU til efteråret uden en aftale. Det skriver Ritzau, torsdag den 13. juni 2019.. (Foto: HENRY NICHOLLS/Ritzau Scanpix)
En rigtig lortestilling. Det bliver et utaknemmeligt dobbeltjob, som Theresa Mays efterfølger kommer til at skulle varetage. Først og fremmest bliver det den nye konservative formands opgave at samle resterne op af det engang så stolte parti. The tories ligger fuldstændig i ruiner som følge af brexitafstemningen i 2016, der blev udskrevet af tidligere formand David Cameron i 2016. Siden har den konservativt ledede regering i London famlet forgæves efter en europæisk udgang – uden held. Ved Europa-Parlamentsvalget (som slet ikke burde have fundet sted i Storbritannien, hvis brexit-tidsplanen var blevet overholdt) fik partiet gigantiske tæsk. Det konservative parti fik kun ca. 9 pct. af stemmerne, hvilket er en tilbagegang på næsten 15 pct. Dermed blev de kun det femte største parti, hvilket er fuldstændig vildt i det britiske parlamentariske system, der næsten altid har været styret af to store partier, hvor de konservative har været det ene. Men Mays efterfølger skal ikke blot genrejse det engang så stolte parti. Vedkommende bliver også ny premierminister for hele det britiske rige og skal dermed levere det, som May ikke kunne: Brexit.
Opgør i gang. Hvem ville dog sige ja til et tilsyneladende så uattraktivt et job? En hel del faktisk. Den interne valgkamp om at blive de konservatives næste formand (og dermed briternes næste premierminister) blev for alvor skudt i gang i mandags, da det blev offentliggjort, at ti konservative medlemmer af parlamentet er lykkedes med at samle det antal af stillere, som var krævet for at kunne tage del i formandsopgøret. I dag bliver feltet skåret yderligere ned, når de 313 konservative parlamentsmedlemmer går til den første af flere afstemninger, der over den næste uges tid skal sørge for, at der kun er to kandidater tilbage. Kun kandidater, der i dag får mindst 17 af stemmerne, går videre til næste runde, og skulle det ske, at alle kandidater får 17 stemmer eller mere, elimineres den kandidat med færrest stemmer. Resultatet fra afstemningen burde ligge klar i dag omkring middag dansk tid. Når afstemningerne til sidst har resulteret i, at kun to kandidater står tilbage, skal de almindelige britiske medlemmer stemme om, hvem der skal være deres næste leder, og hvem der skal være landets næste premierminister.
Boris med de bedste kort. Hvem bliver det så? Hos bookmakerne er der én storfavorit: Boris Johnson. The Guardian giver ham 69 pct. chance for blive Mays arvetager. Nærmeste efterfølger er Jeremy Hunt med sølle 15 pct. Årsagen er, at Johnson trods alt stadig er massivt populær blandt de konservative græsrødder og i befolkningen generelt – også selvom han i udlandet ofte bliver fremstillet mest som en klovn. Vil man have en idé om Boris’ evne til at vinde valget, kan man overveje, hvilken bedrift det var for den konservative politiker, at han blev borgmester i det historisk så røde London. Spørgsmålet er så, om Boris Johnson kan klare dobbeltjobbet: Kan han genrejse partiet og levere Brexit? Hvis vi starter med det første spørgsmål, så var der gode nyheder for Boris for nylig. Her viste en måling nemlig, at skulle Johnson ende med at blive den næste formand for konservative, kan partiet se frem til at vinde et massivt flertal i parlamentet ved næste valg (målingen er selvfølgelig højst usikker). Men i virkeligheden afhænger genrejsningen af konservative nok af, hvorvidt han leverer på den anden del af opgaven. I går sagde Johnson ved lanceringen af sin kampagne, at han planlægger at have levere Brexit senest d. 31. oktober i år. Samtidig gjorde han det klart, at han håber for at forlade EU med en aftale, men at truslen om no deal er et ”vitalt” redskab at true EU med for at få en bedre aftale end den nuværende. Sagen er blot, at EU synes at være ligeglade med hvem, der sidder på posten, og hvis Johnson virkelig ønsker en aftale, er der en god mulighed for, at han løber panden mod muren ligesom sin forgænger. /Andreas T. Kønig